Теорія транстекстуальності в художніх практиках (пост)модернізму: типологія текстуальної трансцендентності - Безруков, Андрій (Синопсис: текст, контекст, медіа, 2025)
Феномен транстекстуальності постає не лише актуальним предметом дослідження (пост)структуралістів, а й значущим методологічним інструментом у (пост)модерністських літературознавчих студіях. П’ять підтипів транстекстуальних зв’язків, які виокремив Ж. Женетт — інтертекстуальність, паратекстуальність, гіпертекстуальність, архітекстуальність і метатекстуальність, — репрезентуються в представленій розвідці крізь призму (пост)модерністських пошуків, увиразнюючи ідею текстової трансцендентності. Транстекстуальність трактується як тип залежності будь-якого тексту від інших, що акцентує транстекстуальну «єдність» літературного простору та його зв’язок із позалітературними явищами. Мета дослідження полягає в експлікації функціювання теорії транстекстуальної взаємодії у творах (пост)модерністів, що демонструють різні підтипи текстуальної трансцендентності. Предметом дослідження є особливості реалізації транстекстуальних зв’язків у художніх практиках (пост)модерністів. Елементом наукової новизни визначаються досліджувані «тексти» в їхньому зв’язку з іншими «феноменами» світової культури і критики. Результати дослідження засвідчують поліморфний характер транстекстуальності, що охоплює різні рівні та механізми текстуальної взаємодії — від цитатного й алюзивного до гіпертекстуального й метатекстуального, утворюючи цілісну систему смислових зв’язків. Серед п’яти підтипів транстекстуальності інтертекстуальність відіграє провідну роль у процесі становлення постмодернізму як оригінального напряму мистецтва, зокрема літературного, водночас підкреслюючи, що будь-який новий текст як багатовимірний простір, детермінований історичними й соціальними обставинами, є переосмисленням попереднього художнього досвіду. Таким чином, транстекстуальність постає не лише теоретичною моделлю взаємозв’язку текстів, а й універсальною аналітичною категорією сучасного літературознавства, що інтерпретує культурний розвиток як безперервний процес оновлення смислів. Перспективи подальших досліджень полягають у розширенні аналізу транстекстуальності за межі літератури — у сферу цифрових медіа, гіпертекстових і мультимодальних форм письма, де взаємодія текстів виявляється в нових семіотичних і комунікативних вимірах.