Електронний журнал «Синопсис: текст, контекст, медіа» — рецензоване видання, що публікує актуальні дослідження в галузях літературознавства, мовознавства та соціальних комунікацій. Публікації журналу охоплюють такі проблеми: теорія літературного тексту, історія української літератури, українська література періоду народництва, історія світової літератури, стилістика тексту, лінгвістичний аналіз художнього і публіцистичного тексту, процес читання, перекладознавчі аспекти тексту, медіа-текст, медіа як дискурс. Цей перелік не є вичерпним і може розширюватися різноманітними дослідженнями тексту, зокрема і міждисциплінарними. Важливий розділ журналу складають нові переклади українською видатних наукових і художніх творів з науковими коментарями. До розгляду приймаються рукописи українською, англійською, німецькою, польською мовами. Журнал засновано у 2012 році Київським столичним університетом імені Бориса Грінченка* (вул. Левка Лук'яненка, 13Б, Київ, 04212, Україна). Засновник повністю фінансує видання, плата за публікацію не стягується. Щороку виходять 4 випуски (31 березня, 30 червня, 30 жовтня, 25 грудня). Журнал входить до переліку наукових фахових видань України (категорія Б). Журнал реферується, індексується та зберігається в ERICH PLUS Ulrichsweb DOAJ Google Scholar Index Copernicus Національна бібліотека України імені В. І. Вернадського ASCI Database Simple Search Metadata (SSM) Dimensions Lens.org Scilit Журнал дотримується політики відкритого доступу (Open Access), згідно з якою всі матеріали журналу після публікації негайно безоплатно доступні всім користувачам. Користувачі можуть читати, завантажувати, копіювати, розповсюджувати, друкувати, шукати повні тексти статей або покликатися на них, використовувати їх для будь-яких інших законних цілей, не вимагаючи попереднього дозволу видавця або автора. Це відповідає визначенню відкритого доступу BOAI. https://doi.org/10.28925/2311-259x ISSN 2311-259X * Київський столичний університет імені Бориса Грінченка утворений 26.12.2023 шляхом злиття Київського університету імені Бориса Грінченка і Муніципального закладу вищої освіти «Київської Академії мистецтв» та є їхнім правонаступником (на підставі рішення Київської міської ради від 23.06.2022 №4754/4795).
Borys Grinchenko Kyiv Metropolitan University
Автори, які публікуються у цьому журналі, погоджуються з такими умовами: Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована цим журналом (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи у цьому журналі. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи, як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
Наративи та контрнаративи в російсько-українському протистоянні: підходи до класифікації
Предметом дослідження цієї статті є наративи та контрнаративи в інформаційному вимірі російсько-української війни, зокрема їх класифікація, механізми поширення та вплив на різні аудиторії. Мета дослідження полягає у виокремленні й обґрунтуванні комплексного підходу до класифікації наративів і контрнаративів від 2014 року до періоду після повномасштабного вторгнення 2022 року з урахуванням їх еволюції та функцій. Методи дослідження включають структурний, функціональний і тематичний аналіз, поєднаний із застосуванням концепцій стратегічного й конективного наративу, а також медіатеорій Agenda-setting та Firehose of Falsehood. Наукова новизна статті полягає в запропонованому підході, який інтегрує аналіз змісту, функцій та принципів поширення наративів і дає можливість системно описати як російські пропагандистські наративи, так і українські контрнаративи, що формуються у цифровому середовищі. Результати дослідження підтверджують ефективність запропонованого комплексного підходу (який поєднує системний, функціональний і тематичний виміри): типологізовано ключові російські наративи (заперечення української державності, «денацифікація», міф про «геноцид на Донбасі», «русскій мір») та відповідні українські контрнаративи (національна ідентичність, документування воєнних злочинів, героїзм, апеляція до демократичних цінностей, гумор і сатира); виявлено зв’язок між принципом поширення наративів і їхньою ефективністю. У статті також висвітлено роль сучасних технологій, соціальних платформ та цифрових медіа в поширенні наративів і контрнаративів включно з алгоритмічними механізмами просування контенту, створенням інформаційних бульбашок та впливом на різні групи населення. Результати дослідження не лише дають змогу визначити найбільш релевантні підходи до класифікації наративів, а й формують підґрунтя для розробки ефективних стратегій інформаційного захисту та протидії дезінформації, що має важливе значення в умовах сучасного гібридного конфлікту.
Авторське право (c) 2025 Олександр Костюченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Висвітлення ролі незалежної журналістики в працях Тімоті Снайдера в контексті політичних трансформацій і концепції свободи
Стаття присвячена дослідженню матеріалів американського науковця й публічного інтелектуала Тімоті Снайдера, у яких він розглядає важливість медіа в період політичних викликів і небезпеки втратити концепт правди. Актуальність наукової розвідки зумовлена потребою розглянути проблему занепаду журналістики в час популярності соціальних мереж і штучного інтелекту, які призводять до недостатнього розгляду певних тем, до поширення фейків і загалом до замовчування й маніпуляцій. Предметом дослідження є книги Тімоті Снайдера «Наша недуга. Уроки свободи з лікарняного щоденника», «Про свободу» та «Шлях до несвободи. Росія, Європа, Америка», у яких висвітлено сучасний політичний стан і проблематику свободи у ХХІ столітті в контексті сфери журналістики. Мета — окреслити потребу в незалежній журналістиці в період сучасних змін і загроз. У процесі наукового дослідження використано такі методи: порівняльний, історичний, системний аналіз, контент-аналіз та інші. Новизна — акцент на висвітленні важливості незалежної журналістики в публіцистичних і науково-популярних текстах Тімоті Снайдера крізь призму геополітичних викликів та занепаду ціннісних орієнтирів. У результаті дослідження праць Тімоті Снайдера було окреслено політичну динаміку та міжнародні безпекові ризики, на яких акцентує публіцист, а також виокремлено важливість журналістики в контексті сучасних змін. Зокрема з’ясовано, що сьогодні брехня та пропаганда поширюються миттєво, тому незалежна журналістика зобов’язана швидко реагувати й не допускати викривлення інформації; майбутні покоління зможуть пізнати наш час завдяки наполегливій роботі репортерів; підкреслено тенденцію зникнення місцевої преси, що призводить не тільки до необізнаності громадян, а й до втрати самої ідеї правди, адже дефіцит інформації спричиняє вразливість до брехні та маніпуляцій. Також наголошено, що незалежна журналістики неможлива в недемократичному суспільстві й навпаки — демократія не існуватиме без свободи медіа. Тімоті Снайдер акцентує на тому, що держава зобов’язана оберігати правдомовців — людей, які розкривають світові істину, нерідко ціною власного життя, також зауважує, що лише журналісти дають змогу побачити становище світу, а це необхідно, якщо хочемо плекати демократичні цінності.
Авторське право (c) 2025 Марта Стельмах https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Симулякр в алгоритмічних стрічках соцмереж: сприйняття правди в епоху штучної візуальності
У сучасному цифровому середовищі зростає обсяг візуальних образів, створених генеративним штучним інтелектом і поширюваних через алгоритмічні стрічки соціальних мереж. Така трансформація медіаконтенту актуалізує проблему зміщення фокусу з документальної істини на емоційно правдоподібну симуляцію, що впливає на когнітивне сприйняття правди користувачами. Метою дослідження є аналіз особливостей функціонування візуальних симулякрів у персоналізованих стрічках соцмереж і вивчення їхнього впливу на формування уявлень про достовірність інформації. Методологічну основу становить інтердисциплінарний підхід, що поєднує теорію симулякру Ж. Бодріяра, візуальну семіотику, критичний дискурс-аналіз і цифрову етнографію. Емпіричною базою стали публікації з акаунтів Facebook 2024–2025 років, які містили фотореалістичні зображення з ознаками штучного походження. Застосовано методи візуального та контент-аналізу, порівняльний аналіз ознак автентичних і згенерованих зображень. Результати показали, що зображення без реального прототипу, але побудовані на принципі емоційної впізнаваності сприймаються як достовірні завдяки наративній структурі, орфографічним недосконалостям, відсутності або вибірковому використанню хештегів та естетичній стилізації. Алгоритмічне просування підсилює віральність таких матеріалів, знижуючи критичну пильність аудиторії. Доведено: 1) візуальні симулякри функціонують як елементи гіперреальності, заміщаючи документальність афективною реакцією, особливо в умовах соціальної напруги чи війни; 2) ефективність симулякрів у цифровому середовищі зумовлена їхньою мультимодальною природою: візуальне й вербальне утворюють єдину комунікативну конструкцію, де текст виконує роль рамки інтерпретації та задає траєкторію сприйняття зображеного; 3) супровідні тексти формуються за двома базовими моделями (звернення персонажа до користувача або констатації умовного наратора), кожна з яких по-особливому впливає на механізми довіри й емоційного залучення. Наукова новизна полягає в поєднанні концепції симулякру з аналізом алгоритмічних механізмів просування контенту, що дає можливість глибше зрозуміти динаміку конструювання медійної правди в епоху штучної візуальності. Практична цінність дослідження полягає у виявленні механізмів візуальної маніпуляції та формуванні рекомендацій для розвитку цифрової візуальної грамотності.
Авторське право (c) 2025 Ольга Пелешок https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Візуальна комунікація музейних закладів: виклики часу та сучасні технології
У статті досліджено питання віртуальної комунікації музейних закладів крізь призму викликів сьогодення та розвитку сучасних технологій. Метою статті є виявлення особливості візуальної комунікації музейних закладів у контексті проблематики створення та репрезентації візуального музейного контенту в соціальних медіа. Застосовано методи аналізу й синтезу, теоретичний метод, метод системного та типологічного аналізу, а також метод структурно-функціонального і компаративного аналізу. За результатами дослідження виявлено, що практика музейних закладів засвідчує суттєві зміни в напрямі відкритості для зовнішнього світу завдяки використанню методів, стратегій і прийомів, характерних для інтернет-простору. Констатовано, що музейні заклади отримують безпрецедентні можливості привернути нову аудиторію та розширити і популяризувати культурний спадок завдяки соціальним медіа. Наголошено, що візуальна комунікація, яка опосередкована соціальними медіа в музейних закладах і спирається на зображення для документування та передачі інформації про власну буденну діяльність, ідентичність і встановлення контактів із користувачами, набуває стратегічного значення й стає рушійною силою динамічного процесу трансформацій та інновацій. На прикладі соціальної мережі Instagram простежено можливості музейних закладів щодо налагодження візуальної комунікації на сучасному етапі розвитку цифрового суспільства. Окреслено роль користувацького відеоконтенту в посиленні музейної комунікації та розглянуто формати його інтегрування на офіційні акаунти музейних закладів і акаунти користувачів. Візуальний контент у таких соціальних медіа, як Facebook, Instagram, Pinterest, YouTube та ін., можна позиціювати як початок комунікаційного потоку, метою якого є візуалізація, інформування, просування, популяризація та залучення. Виокремлено перспективні напрями розвитку візуальної комунікації музейних закладів у соціальних медіа: розробка / удосконалення комплексної комунікаційної стратегії; орієнтація на запити різних груп користувачів (компетентні користувачі й ентузіасти); органічне поєднання професійного та користувацького відеоконтенту та ін.
Авторське право (c) 2025 Ольга Обласова, Валентина Ривліна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Застосування штучного інтелекту в спортивній журналістиці: від автоматизації новин до персоналізації контенту
У статті досліджено сучасні практики використання штучного інтелекту (ШІ) в спортивній журналістиці — від автоматизованого створення новинних повідомлень до персоналізованого поширення мультимедійного контенту. Актуальність теми зумовлена стрімким розвитком цифрових технологій, збільшенням обсягів структурованих і неструктурованих спортивних даних, а також нагальною потребою в оперативному, точному й адаптованому до інтересів споживача інформуванні. Дедалі більша конкуренція за увагу аудиторії, зміни в поведінкових моделях споживання новин і поширення генеративних алгоритмів роблять інтеграцію ШІ в редакційні процеси не лише бажаною, а й стратегічно необхідною умовою для розвитку сучасних ЗМІ. Предметом дослідження виступає роль і функціональне навантаження штучного інтелекту в підготовці, адаптації та поширенні спортивного контенту в цифровому середовищі. У фокусі — вплив автоматизації на якість журналістських матеріалів, ефективність редакційної діяльності, зростання продуктивності команд, реакції аудиторії на зміни у формі та джерелі авторства контенту, а також етичні, правові й професійні виклики, пов’язані з диджиталізацією галузі. Мета дослідження — аналіз сучасних практик застосування ШІ в спортивній журналістиці й оцінка їхнього потенціалу для розвитку міжнародної спортивної журналістики. У роботі здійснено міждисциплінарний аналіз — поєднано підходи з журналістикознавства, інформатики, соціології, етики. Методологія включає критичний огляд сучасних наукових публікацій, емпіричний аналіз кейсів використання ШІ в провідних медіа (ESPN, BBC, Associated Press), а також огляд функціоналу ключових алгоритмів: класифікаційних моделей, нейромережевих генеративних систем, рекомендаційних механізмів і систем природної мовної обробки (NLP). Також проаналізовано міжнародні опитування журналістів і редакторів, статистику щодо утримання аудиторії та сприйняття машинного контенту. У результаті доведено, що інтеграція ШІ в спортивну журналістику є ефективним інструментом масштабування контенту, підвищення швидкості реагування редакцій і персоналізації інформаційної пропозиції. Водночас підкреслено, що повна автоматизація може нести ризики шаблонізації змісту та втрати довіри аудиторії, особливо за відсутності прозорості в маркуванні штучно згенерованих матеріалів. Підкреслено потребу поєднання ШІ з редакторським контролем, адаптивністю до аудиторного попиту і дотриманням професійних стандартів.
Авторське право (c) 2025 Богдан Войченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Переклад киргизького героїчного епосу українською мовою виконав Володимир Нарозя. Науковий коментар до перекладу подав Микола Васьків.
Авторське право (c) 2025 Микола Васьків; Володимир Нарозя https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Від індивідуальної травми до колективної пам’яті
Предмет дослідження становить постчорнобильський літературний наратив як форма репрезентації техногенної травми, колективної пам’яті та етичної рефлексії в сучасній українській культурі на матеріалі книги Ольги Купрієнко та Алли Багірової «Чорнобильська хроніка. Люди» (2021), що об’єднує мемуари шістнадцяти безпосередніх учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. Актуальність статті зумовлена потребою нового осмислення чорнобильського досвіду в контексті антропоцену, екологічних загроз і реактуалізації пам’яті про катастрофу в умовах сучасних викликів. Чорнобильська трагедія 1986 року стала однією з наймасштабніших техногенних катастроф ХХ століття, що радикально змінила взаємини людини з природним середовищем і спричинила глибокі соціальні, моральні та культурні травми. Мета статті полягає в аналізі механізмів формування колективної пам’яті, постпам’яті та повільної екологічної пам’яті в документально-мемуарному наративі про Чорнобиль. Методи дослідження ґрунтуються на міждисциплінарному поєднанні екокритики та студій пам’яті, зокрема концепцій функціональної пам’яті, пам’яті-сховища, постпам’яті та повільної пам’яті, що дало змогу здійснити текстуально-інтерпретаційний аналіз чорнобильського наративу як процесу тривалого осмислення травматичного людського досвіду і наслідків техногенного втручання в природне середовище. Новизна дослідження полягає в екокритичному та меморіальному прочитанні документально-мемуарної збірки як цілісного наративного утворення, що функціонує одночасно як архів пам’яті, поліфонічний дискурс травми та інструмент переходу від індивідуальних свідчень до колективної культурної пам’яті. Результати дослідження засвідчують, що книга функціонує як поліфонічне «місце пам’яті», у якому приватні свідчення ліквідаторів трансформуються в колективний наратив, актуалізуючи Чорнобиль як тривалий екологічний і морально-етичний процес. Текст виконує важливу мнемонічну функцію, перетворюючи індивідуальні травми учасників ліквідації аварії на колективний досвід і формуючи «живу» соціальну пам’ять, а також постає медіумом постпам’яті, що забезпечує емоційний зв’язок між поколіннями.
Авторське право (c) 2025 Наталія Розінкевич https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Співвідношення публіцистичності та художності в романі Петра Кралюка та Олександра Красовицького «Королівський гамбіт. Роман про стійкість Енергодара»
Предметом дослідження в цій статті є роман сучасних українських авторів, які спирались на реальні події — захист Запорізької атомної станції від російської агресії. Наукова новизна роботи полягає в тому, що вона розглядає на матеріалі роману актуальну теоретичну проблему — співвідношення або співіснування двох дискурсів: художнього та публіцистичного. Основний метод дослідження — системний. Автор виокремлює кілька рівнів твору (сюжетний, композиційний, образний, а також рівень підтексту) і вирішує питання, як на кожному з них виявляється концептуальність, яка є ознакою того, що цей твір — художня система, тобто в ньому всі рівні взаємопов’язані художніми завданнями письменників. У висновку зазначено, що це роман із яскраво вираженою публіцистичністю, тобто спрямованістю на декларацію письменниками власного розуміння ситуації, яка склалась в Україні з початком повномасштабних воєнних дій, а також впливом на свідомість читачів, на формування їхньої громадянської позиції. Публіцистичність простежено на рівні паратексту (заголовкового комплексу, присвяти), метатексту (авторських коментарів найбільш важливих імен, назв і подій, які згадуються у творі), алюзій на виступи президента України у зв’язку з вторгненням російських військ на територію української атомної станції. Докладно проаналізовано вступну частину роману, яка за своїм жанром наближається до нарису (подорожнього, історичного та портретного). Водночас дослідження роману дає підстави вважати, що це художній твір. Художність аргументовано індивідуалізацією персонажів, використанням художніх композиційних прийомів, психологізмом у розкритті того шляху, який проходять герої. Найбільш докладно автор статті зупиняється на вивченні сюжету роману, виходячи з того, що у творах художньої групи жанрів епосу герой завжди перебуває у вкрай суперечливій ситуації, не тільки протистоїть обставинам, а й переживає внутрішній конфлікт, якій і визначає подальший розвиток його особистості та його долі. Публіцистичність не заважає художності — навпаки, вона цілком зумовлена концептуальністю, що є головною ознакою роману як жанру, у якому автор завжди від аналізу окремих проявів дійсності рухається до синтезу і встановлення закономірностей. Сучасна ситуація в країні вимагає від письменників публіцистичного пафосу, який сприяє повноті та переконливості художнього дослідження дійсності.
Авторське право (c) 2025 Валентина Мусій https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інформаційна структура дипломатичних промов Ради Безпеки ООН у січні — лютому 2025 року
Предметом статті постає інформаційна структура дипломатичних промов у Раді Безпеки ООН у січні — лютому 2025 року, що розглядається в розрізі впливу на результати обговорюваних питань із зосередженням уваги і на нейтральних / формальних промовах, і на тих, що містять неточності або альтернативні наративи. Дослідження аналізує корпус дипломатичних промов за допомогою інструменту Sketch Engine задля виявлення тематичних дихотомій, риторичних стратегій і дискурсивних маркерів. Таким чином, використано кількісний та якісний методологічні підходи для виявлення структури промов і тематичних акцентів. Стаття є актуальною, оскільки демонструє прямий вплив тематики промов та інформаційної структури дипломатичного дискурсу на результати в дипломатії, підкреслюючи, як мова формує консенсус і процеси прийняття міжнародних рішень. Ця розвідка має на меті з’ясувати, як інформаційна структура дипломатичних промов може вплинути на результати обговорюваних питань у випадках, коли: 1) промови є нейтральними та формальними (378 промов); 2) промови містять ознаки неточності, підтримують альтернативний перебіг подій (59 промов). Що загальніша обговорювана тема, то вищі шанси на формально-нейтральну промову. Отже, тематика дипломатичних промов безпосередньо впливає на саму промову: що буде сказано, як це буде сказано, навіщо саме цю інформацію надають, яку деталь представлять присутнім тощо. Щодо дипломатичних тем продемонстровано набір концептуально-семантичних комплементарних антонімів — понять «добро» і «зло», які, своєю чергою, розкривають питання дихотомії обговорюваних тем у всіх дипломатичних промовах, а також можуть впливати на остаточні рішення РБ ООН. Розглянуто частотність обговорюваних тем. Після аналізу зібраного корпусу за допомогою Sketch Engine виявлено, що найпоширеніша дихотомія — мир (1090 випадків) vs війна (352 випадки), а допомога (0 випадків) vs перешкоджання (0 випадків) є найслабшою парою опозиції концептуально-семантичних концептів good vs bad, і її не згадували під час дипломатичних переговорів РБ ООН у січні — лютому 2025 року. Основна увага приділяється риторичним стратегіям і тактикам, дискурсивним маркерам, які використовує мовець для переконання присутніх. Врешті-решт результати демонструють, що інформаційна структура дипломатичного дискурсу РБ ООН не лише відображає загальні тенденції міжнародних переговорів, а й служить каталізатором для формування загального консенсусу та колективних дій на світовій арені. Доведено, що середньостатистична дипломатична промова складається з: 1) протокольної формули; 2) смислового ядра; 3) аргументаційної частини; 4) викладу фактів; 5) завершальної частини, яка може містити вдячність / комплімент / звинувачення / настанову до подальшого розгляду питання тощо. Також показано, як зміна тону, акцентів і тематичної організації промов може розкривати наміри учасників дипломатичних засідань РБ ООН. Новизна дослідження полягає в іншому погляді на частотність і характер концептуально-семантичних опозицій у цьогорічних промовах РБ ООН, при цьому відбувається системний опис композиційної структури типової дипломатичної промови, надаючи нові інсайти щодо переконливих та організаційних особливостей сучасного дипломатичного дискурсу.
Авторське право (c) 2025 Марія Гольцева https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Становлення грамемної системи категорії часу дієслова в українських граматиках початку ХХ століття
Метою статті є комплексний аналіз становлення грамемної організації категорії часу дієслова в українських граматиках початку ХХ століття — періодові, що вирізняється активною розбудовою національної лінгвістичної традиції та формуванням усталеної терміносистеми. Актуальність дослідження зумовлена потребою системно осмислити теоретичні засади опису часових форм українського дієслова, зокрема дискусійний статус давноминулого / передминулого часу, потрактування якого в тодішніх граматиках зазвичай є варіативним і фрагментарним. У статті проаналізовано корпус східно- та західноукраїнських граматичних праць у контексті загальних тенденцій упорядкування мовної норми, що дало змогу з’ясувати, як моделювали часові форми і які термінологійні підходи застосовували. Предметом аналізу є функційно-граматичний статус давноминулого часу та специфіка його інтерпретації в українських граматичних описах початку ХХ століття, а об’єктом — система теоретичних репрезентацій грамемної організації категорії часу. Методологія дослідження ґрунтується на описовому методі, що забезпечив систематизацію та узагальнення граматичних характеристик, представлених у джерелах; у процесі аналізу застосовано порівняльні та термінологійні процедури, а також окремі структурно-семантичні підходи. Головні результати дослідження полягають у виявленні основних тенденцій розвитку граматичної думки: поступового утвердження чотирикомпонентної системи грамем категорії часу дієслова, окреслення різних моделей формування давноминулого часу, визначення меж його уживання та варіантності порядку компонентів аналітичних конструкцій, а також розширення й уніфікації термінологійної системи. Наукова новизна дослідження полягає в тому, що в роботі на основі комплексного зіставлення граматичних описів різного типу визначено тенденції формування чотириграмемної системи категорії часу дієслова, яка охоплює і грамему давноминулого часу, встановлено термінологійну варіативність позначення давноминулого / передминулого часу, з’ясовано її причини та схарактеризовано еволюцію граматичних описів цього періоду. Перспективи подальших студій убачаємо в розширенні історичного опису категорії часу через залучення граматичних джерел кінця ХІХ та міжвоєнного періоду, а також у дослідженні еволюції функціювання давноминулого часу в текстах різних стилів.
Авторське право (c) 2025 Василь Ожоган https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
«Мѣшати горох з капустою годѣ»: проблематика й прагматика правописних дискусій у журналі «Подкарпатська Русь»
Метою цієї статті є аналіз проблематики й прагматики правописних дискусій на сторінках науково-педагогічного журналу «Подкарпатська Русь» (1923–1936). Актуальність дослідження зумовлена тим, що в період між двома світовими війнами мовно-правописне питання на Закарпатті було не лише філологічною, а й ідейно-політичною проблемою, а його вивчення дає змогу глибше зрозуміти процеси становлення української мови в регіоні. Дослідження позиції часопису є цікавим з огляду на те, що як офіційне видання Педагогічного товариства Підкарпатської Русі він був змушений балансувати між адміністративними вимогами щодо використання етимологічного правопису й суспільним запитом на фонетичну систему. Предметом аналізу є дискусії про проблеми правопису в журналі. Розглянуто еволюцію мовно-правописної позиції видання — від початкової орфографічної строкатості й непослідовного вжитку офіційно запровадженого етимологічного правопису («панькевичівки») до поступового обґрунтування потреби переходу на фонетичну систему письма. У дослідженні застосовано методи контент-аналізу для виявлення ключових тем, історико-порівняльний метод для контекстуалізації дискусій і лінгвопрагматичний аналіз для вивчення комунікативних стратегій учасників. Результати дослідження демонструють, що в часописі було ініційовано обговорення ряду орфографічних питань, зокрема передавання звука [л] у словах іншомовного походження (стаття Я. Голоти) й унормування написання та відмінювання прізвищ (ініціатива ужгородських учителів і відповідь І. Панькевича). Важливою у виданні стала «Языкова анкета» 1929 року, у якій перед освітянською спільнотою поставили вибір між «малоруською» (українською) та «великоруською» мовно-культурними орієнтаціями, етимологічним і фонетичним правописом. Установлено, що учасники дискусій удавались до різних комунікативних стратегій: від експресивної риторики переконання й конструктивної пропозиції до мобілізації та легітимізації своєї позиції. Наукова новизна полягає в тому, що вперше здійснено комплексний аналіз правописної проблематики в журналі «Подкарпатська Русь» із погляду змісту й прагматики дискусій.
Авторське право (c) 2025 Василь Шаркань https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проблема художнього перекладу в концепції Д. Чижевського — компаративіста крізь оптику культурної пам’яті
У праці вперше комплексно осмислено погляди одного з чільних представників літературознавства українського зарубіжжя Д. Чижевського на переклад як багатоаспектну наукову проблему, що становить предмет пропонованого дослідження. Мета роботи та зумовлені нею завдання полягають у вивченні перекладознавчої концепції автора як вагомого складника компаративістської моделі вченого крізь призму культурної пам’яті. У дослідженні застосовано здобутки історико-порівняльного, контекстуального аналізу, методики рецептивно-естетичної та культурно-історичної шкіл. Результати дослідження. У першій частині роботи розглянуто принципи рецептивного підходу, які застосував Д. Чижевський ще в ранній період своєї наукової діяльності, зокрема до осмислення читання з погляду психології (що досі залишалось поза увагою дослідників). У другій частині праці доведено: теоретико-методологічний інструментарій, який залучив учений, переформатовує й вивчення перекладу як прояву рецепції та механізму інтерпретації / трансформації закордонної культурної спадщини на національному ґрунті. Перекладознавча концепція Д. Чижевського, продовжуючи традицію осмислення художнього перекладу в проєкції міждисциплінарного підходу, яку заклали, зокрема, українські вчені другої половини ХІХ — першої третини ХХ століття, принципово поглиблює його багатоаспектне дослідження (підпорядковуючи суто перекладацькі питання загальнолітературним / загальнокультурним): автор уперше привертає увагу до ролі перекладу як найактивнішого «фігуранта» в полілозі — крізь час і простір — не лише мов, літератур, культур, а й епох і традицій, що переконливо вияскравлює осмислення означеного феномена крізь оптику культурної пам’яті. Закцентовано увагу на тому, що новаторські погляди Д. Чижевського на художній переклад водночас збагачують компаративістську модель ученого (що охоплює широкий спектр взаємопов’язаних між собою проблем контактології й типології) та посутньо увиразнюють уявлення про неї. Перекладознавча концепція Д. Чижевського, яку розглянуто в контексті суголосних поглядів представників насамперед герменевтики й рецептивної естетики, сучасних теорій культурного трансферу, тотального перекладу, культурної пам’яті та ін., дає всі підстави для переконливого висновку про те, що вчений-емігрант значно випередив свій час. Новаторські думки й ідеї дослідника, сигналізуючи про важливість розширення меж комплексного вивчення феномена перекладу на багатьох рівнях і в різних контекстах (із залученням теоретико-методологічного інструментарію літературознавства, насамперед порівняльного, філософії, психології, антропології, соціології, культурології та ін.), не тільки окреслюють місце / внесок тогочасної української науки в розвиток світової гуманітаристики в цілому, а й указують великі перспективи для майбутніх міждисциплінарних досліджень означеного художнього явища «під зводом» компаративістики.
Авторське право (c) 2025 Ольга Тетеріна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація гендерних стереотипів в українській літературі: еволюція моделей маскулінності та фемінності
Предметом дослідження в цій статті є трансформація жіночих і чоловічих стереотипів в українській прозі, а також способи, якими художні тексти конструюють, закріплюють або підтверджують їх. Актуальність роботи зумовлена потребою осмислити історичний розвиток гендерних моделей у літературі, еволюцію гендерних стереотипів, що впливає на суспільні уявлення про ролі й поведінкові норми, а також необхідністю переосмислити класичний канон у контексті гендерних студій. Метою статті є комплексне пояснення трансформацій, яких зазнають фемінні та маскулінні образи під впливом політичних і соціокультурних процесів. Ключовим завданням є виявлення закономірностей, що визначають перехід від стандартних моделей поведінки, які пов’язані зі стереотипним уявленням про стать, до індивідуалізованих, психологічно та соціально ускладнених форм суб’єктності. Методологічну основу дослідження становить поєднання порівняльно-типологічного методу, який дає змогу порівнювати літературні твори різних періодів, виявляючи зміни в образах маскулінності та фемінності; методу контекстуального аналізу для вивчення того, як гендерні стереотипи відображаються в контексті історичних, політичних і культурних змін, що впливають на суспільні уявлення; а також гендерного підходу, що фокусується на аналізі гендерних ролей крізь призму гендерних студій, досліджуючи, як літературні образи закріплюють або змінюють стереотипи щодо ролей чоловіків і жінок. Аналітичний корпус охоплює твори Г. Квітки-Основ’яненка, І. Карпенка-Карого, О. Кобилянської, В. Підмогильного, О. Забужко, Ю. Андруховича та інших авторів. Вибір текстів для аналізу обґрунтований тим, що вони є показовими для свого часу та досі залишаються актуальними для читачів, і це дає можливість розглядати їх як репрезентативні моделі літературних уявлень про гендер у різні історичні періоди. У результаті дослідження доведено, що гендерні стереотипи в українській літературі зазнали суттєвої трансформації — від патріархальних моделей, за якими жінка була позбавлена суб’єктності, а чоловік сприймався тільки як господар чи воїн, до різноманітних конструктів, у яких підкреслюються індивідуальна свобода, освіченість, внутрішня конфліктність і багатовимірність. У текстах початку ХХ століття з’являється образ жінки як особистості, що прагне освіти та самореалізації, тоді як чоловічі образи модернізуються, віддзеркалюючи кризу маскулінності. У постмодерній літературі відбуваються деконструкція усталених гендерних ролей і формування нових, часто іронічних або фрагментованих моделей ідентичності. Наукова новизна роботи полягає в переосмисленні гендерної динаміки крізь міжперіодне порівняння та в обґрунтуванні взаємозалежності між літературними образами і змінами в соціальних уявленнях. Практичне значення дослідження пов’язане з потенційною інтеграцією отриманих висновків у ширший дискурс гендерних студій, а також у викладання історії української літератури й теорії літератури. Перспективи подальших розвідок передбачають аналіз гендерних стратегій у літературі XXI століття, а також можливість порівняння українського літературного матеріалу з іншими постколоніальними традиціями для виявлення спільних і специфічних закономірностей трансформації гендерних моделей.
Авторське право (c) 2025 Степан Антонюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0